Copyright © Lauren Billings Luhrs, Christina Hobbs Venstra, 2013

Translation © Naďa Funioková, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-385-1 (ePub)

ISBN 978-80-7462-395-0 (mobi)

Pro SM, že nás nevědomky svedl dohromady, pro fanoušky, že umožnili oficiální vydání, a pro naše manžely, že to všechno vydrželi.

.

Jedna

Můj táta vždycky říkal, že když se chcete naučit práci, kterou byste rádi dělali, je nejlepší trávit každou vteřinu pozorováním toho, jak se jí věnuje někdo jiný.

„Abys získala místo na vrcholu, musíš začít na dně,“ říkal mi. „Staň se člověkem, bez kterého se nadřízení neobejdou. Buď jejich pravou rukou. Nauč se znát jejich svět a oni po tobě chňapnou v okamžiku, kdy dostaneš diplom.“

A já se opravdu stala nenahraditelnou. A rozhodně jsem se stala Pravou rukou. Akorát že v tomhle případě se to vyvrbilo tak, že jsem byla pravou rukou, která měla většinu času sto chutí přistát dotyčnému v obličeji.

Mému šéfovi, panu Bennettu Ryanovi. Božskému bastardovi.

Při pomyšlení na něj se mi bolestně svíral žaludek: vysoký, krásný a neskutečně protivný. Byl to ten nejpokrytečtější, nejnafoukanější šmejd, co jsem kdy potkala. Slýchala jsem, jak si ostatní holky v kanceláři špitají o jeho milostných aférkách, a přemítala, jestli je za tím jenom ten jeho hezký ksichtík. Jenže můj táta taky říkal: „Brzy ti dojde, že krása ulpívá jen na povrchu, zato ošklivost jde až na dřeň.“ Za posledních pár let jsem už potkala pěkných pár nepříjemných chlapů, s několika málo jsem i na střední škole a na vysoké randila. Ale tenhle byl něco extra.

„No tak vás tu vítám, slečno Millsová!“ Pan Ryan stál ve dveřích mé kanceláře, která sloužila jako předpokoj té jeho. Hlas měl samý med, jenže to bylo celé nějak špatně… jako kdybyste nechali zmrznout med a rozbili ho na ledové kostky.

Poté, co jsem málem utopila telefon, hodila náušnice do koše na odpadky, na mezistátní do mě někdo zezadu narazil, a ještě jsem musela čekat, až přijedou policajti a řeknou nám to, co jsme oba stejně věděli – že to byla chyba toho druhého chlapa – byl nevrlý pan Ryan tou poslední věcí, kterou jsem dneska ráno ještě potřebovala.

Mám zkrátka pořádnou smůlu, že nedorazil v trochu lepší náladě.

Popřála jsem mu obvyklé „Dobré ráno, pane Ryane“, a doufala, že mi to oplatí obvyklým zdvořilým pokývnutím.

Jenže když jsem se pokusila proklouznout kolem něj, zavrčel: „Vážně? ‚Ráno‘, slečno Millsová? Kolik hodin vlastně máte v tom svém malém světě?“

Zarazila jsem se a pohlédla do jeho chladných očí. Byl o dobrých osm palců vyšší než já, a než jsem pro něj začala pracovat, nikdy jsem si nepřipadala takhle prťavá. Dělala jsem pro Ryan Media Group šest let. Ale od chvíle, kdy se před devíti měsíci vrátil do rodinného podniku, jsem začala nosit podpatky, které jsem do té doby považovala spíš za cirkusácké chůdy, jen abych se co nejvíc přiblížila úrovni jeho očí. I tak jsem musela zaklánět hlavu, pokud jsem se mu chtěla dívat do tváře, a on si to očividně užíval, oříškové oči mu jen blýskaly.

„Dneska mám za sebou přímo katastrofální ráno. Už se to víckrát nestane,“ řekla jsem a ulevilo se mi, že můj hlas zazněl pevně. Nikdy dřív jsem se neopozdila, ani jednou, ale to byl zkrátka celý on, že z toho udělal hned napoprvé hotovou aféru. Podařilo se mi kolem něj protáhnout, uložila jsem kabelku a kabát do skříně a rozjela počítač. Snažila jsem se chovat, jako kdyby nestál ve dveřích a nesledoval každý můj pohyb.

„Katastrofální ráno je dost trefný popis toho, s čím jsem se tady potýkal během vaší nepřítomnosti. Musel jsem si osobně promluvit s Alexem Schafferem, abych nějak srovnal fakt, že nedostal podepsané smlouvy, jak měl slíbeno: v devět ráno východoamerického času. Musel jsem osobně zavolat Madeline Beaumontové, abych ji ujistil, že ve věci toho návrhu opravdu pokračujeme, jak bylo dojednáno. Jinými slovy, dělal jsem dneska ráno práci za vás i za sebe. Určitě byste to i při katastrofálním ránu mohla stihnout na osmou, ne? Někteří z nás vstávají a začínají pracovat ještě před brunchem.“

Když jsem k němu vzhlédla, tvářil se nepřátelsky, ve tváři zachmuřený výraz a ruce zkřížené na široké hrudi – a to všechno jen proto, že jsem dorazila o hodinu později. Párkrát jsem zamrkala a velice usilovně se snažila nezírat, jak se mu tmavý, na míru šitý oblek napíná na ramenou. První měsíc, co jsme spolu pracovali, jsem se dopustila té chyby, že jsem během jedné konference navštívila hotelovou posilovnu, a když jsem tam vešla, našla jsem ho zpoceného a do půl těla nahého vedle běžeckého trenažéru. Měl obličej, pro který by kterýkoli mužný manekýn zabíjel, a ty nejúžasnější vlasy, co jsem kdy na chlapovi viděla. Čerstvě vyšukané vlasy. Tak tomu říkaly holky pod náma, a podle nich si tohle označení plně zasloužily. Obraz toho, jak si otírá hrudník do košile, se mi vpálil do mozku jednou provždy.

Pochopitelně to ale musel pokazit tím, že otevřel pusu: „Rád vidím, že se konečně zajímáte o svoji fyzickou kondici, slečno Millsová.“

Debil.

„Omlouvám se, pane Ryane,“ řekla jsem teď jen s mírným nádechem jízlivosti. „Chápu, jaké břemeno jsem na vás naložila tím, že jsem vás donutila obsluhovat fax a zvedat telefon. Jak už jsem se zmínila, víckrát se to nestane.“

„To máte pravdu, nestane,“ odpověděl se samolibým úšklebkem ve tváři.

Kdyby tak jenom dokázal držet hubu chvíli zavřenou, byl by přímo dokonalý. Takový kousek instalatérské pásky by dokázal divy. Měla jsem jednu ve stole a občas jsem ji vytáhla, mazlila se s ní a doufala, že jednoho dne pro ni najdu vhodné využití.

„A jen aby vám tenhle incident náhodou nevypadl z paměti, rád bych viděl do pěti na stole kompletní tabulkové přehledy k Schafferovu, Coltonovu a Beaumontovu projektu. A pak si nadděláte tu hodinu, o kterou jste se dneska ráno připravila tím, že mi v konferenční místnosti předvedete cvičnou prezentaci Papadakisova účtu. Pokud se vám ta zpráva povede, dokážete mi, že víte, co sakra děláte.“

V očích mi blýskalo, když jsem sledovala, jak se obrátil a práskl za sebou dveřmi kanceláře. Sakra dobře věděl, že jsem s tím projektem, který mi měl současně posloužit jako diplomová práce pro MBA, hodně popředu. Na definitivní přípravu slidů mi ještě zbývalo několik měsíců, až budou smlouvy podepsané… což se dosud nestalo – zatím nebyly kompletní ani návrhy. A on po mně teď, jako bych toho neměla na práci už tak dost, ještě chtěl, abych dala dohromady cvičnou prezentaci, a to za… Koukla jsem se na hodinky. Báječné, sedm a půl hodiny, pokud vynechám oběd. Otevřela jsem Papadakisovu složku a pustila se do toho.



Zatímco se ostatní jeden po druhém vytráceli na oběd, já zůstala trčet u stolu s kávou a pytlíkem oříškové směsi, který jsem si koupila v automatu. Normálně bych si přinesla jídlo z domu nebo bych šla něco zdlábnout s ostatními stážisty, jenže dneska jsem neměla čas na své straně. Zaslechla jsem, jak se vnější dveře kanceláře otevřely, vzhlédla jsem a usmála se, protože dovnitř vstoupila Sara Dillonová. Sara byla u Ryan Media Group ve stejném praktikantském programu MBA jako já, ale pracovala v účetním oddělení.

„Chystáš se na oběd?“ zeptala se.

„Budu ho muset vynechat. Tohle je naprosto příšerný den.“ Omluvně jsem se na ni podívala a její úsměv se proměnil v úšklebek.

„Příšerný den nebo příšerný šéf?“ Posadila se na krajíček mého stolu. „Slyšela jsem, že dneska ráno běsnil jako tajfun.“

Věnovala jsem jí významný pohled. Sara pro něj nepracovala, ale o Bennettu Ryanovi věděla všechno. Jako nejmladší syn zakladatele společnosti Elliotta Ryana a člověk, o kterém bylo notoricky známo, že má sakra krátkou roznětku, se stal v budově živoucí legendou. „I kdybych se snad rozdvojila, nestihla bych tohle dodělat včas.“

„Víš určitě, že nechceš, abych ti něco přinesla?“ Oči jí zajely směrem k jeho kanceláři. „Boxera? Trochu svěcené vody?“

Zasmála jsem se. „Jsem v pohodě.“

Sara se usmála a vyšla z kanceláře. Dopila jsem zbytek kafe a pak se shýbla, protože jsem si všimla, že mi na punčoše běží oko. „A navrch ještě tohle,“ spustila jsem, když jsem uslyšela, jak se Sara vrací, „ke všemu jsem si někde zatrhla punčochu. Teda, pokud půjdeš někam, kde mají čokoládu, přines mi jí tak padesát liber, ať si později můžu trochu spravit náladu.“

Když jsem ale zvedla hlavu, zjistila jsem, že ve dveřích nestojí Sara. Tváře mi zrudly a rychle jsem sukni zase stáhla.

„Omlouvám se, pane Ryane, já –“

„Slečno Millsová, vzhledem k tomu, že máte vy i ostatní kancelářské síly evidentně spoustu času rozebírat problémy se spodním prádlem, tak kromě toho, že dáte dohromady tu Papadakisovu prezentaci, ještě potřebuju, abyste zaběhla do Willisovy kanceláře a přinesla analýzy trhu a segmentace pro Beaumonta.“ S pohledem upřeným na svůj odraz v okně si narovnal vázanku. „Myslíte, že to zvládnete?“

Fakticky mě právě nazval „kancelářskou sílou“? Jasně, v rámci své praxe jsem pro něj často vyřizovala běžné povinnosti asistentky, ale sakra dobře věděl, že jsem pro tuhle společnost pracovala už roky předtím, než jsem dostala stipendium J. T. Millera na Severozápadní univerzitě. A teď mi chyběly jenom čtyři měsíce, než získám titul MBA.

Jakmile budu mít ten diplom v ruce, beru odsud kramle, pomyslela jsem si. Zvedla jsem hlavu a setkala se s jeho planoucím pohledem. „Velice ráda se zeptám Sama, jestli –“

„To nebyl návrh,“ přerušil mě stroze. „Chci, abyste je vyzvedla.“ Chvíli se na mě se zaťatou čelistí nasupeně mračil, načež se obrátil na podpatku, odsupěl zpátky do své kanceláře a drsně za sebou přirazil dveře.

Co má krucinál za problém? To bylo to pubertální prásknutí dveřma fakt nutné? Popadla jsem sako přehozené přes židli a vyrazila k naší satelitní kanceláři o pár budov dál.

Když jsem se vrátila, zaklepala jsem na jeho dveře, ale žádná odpověď nepřišla. Zkusila jsem kulovou kliku. Zamčeno. Nejspíš si dopřával pozdně odpolední rychlovku s nějakou princeznou se svěřeneckým fondem, zatímco já jako šílená pobíhala po Chicagu. Prohodila jsem manilovou složku štěrbinou na poštu a jen tiše doufala, že se papíry rozletí všude možně a on je bude muset osobně sesbírat a roztřídit. Dobře mu tak. Dost mě těšila představa, jak klečí na kolenou na podlaze a sbírá rozházené dokumenty. Jenže pak mi došlo, protože ho znám, že by si mě nejspíš zavolal do toho svého sterilního brlohu, abych to uklidila, zatímco on by jen spokojeně přihlížel.

O čtyři hodiny později jsem měla aktualizované přehledy hotové, slidy z větší části uspořádané a málem dostávala záchvaty hysterického smíchu, jak je tenhle den úděsný. Přistihla jsem se, jak spřádám velice krvavou a hodně vleklou vraždu toho kluka v The Copy Stop. Jednoduchý úkon, nic víc jsem po něm nežádala. Pořídit několik kopií, svázat pár stránek. Měla to být přece hračka. Zaběhnout tam a zpátky. Ale ne. Zabralo mi to dvě hodiny.

Rozběhla jsem se potemnělou chodbou teď už prázdné budovy, nazdařbůh poskládané materiály pro prezentaci pevně sevřené v náručí, a koukla se na hodinky. Šest dvacet. Pan Ryan mě pěkně sprdne. Měla jsem dvacet minut zpoždění. A jak už jsem dneska ráno zakusila na vlastní kůži, on zpoždění nesnáší. „Zpoždění“ bylo slovo, které se v Debiloidním slovníku Bennetta Ryana nenacházelo. Podobně jako „srdce“, „laskavost“, „soucit“, „pauza na oběd“ a „děkuji“.

Takže jsem utíkala prázdnými chodbami v těch cirkusáckých italských lodičkách a hnala se vstříc svému popravčímu.

Zhluboka dýchej, Chloe. On dokáže vycítit strach.

Když jsem se přiblížila ke konferenční místnosti, pokusila jsem se zklidnit dech a zvolnit do normální chůze. Zpod zavřených dveří prosvítalo tlumené světlo. Rozhodně byl uvnitř a čekal tam na mě. Pokusila jsem se co nejpečlivěji upravit vlasy i oblečení a taky si trochu srovnala svazek dokumentů v rukách. Zhluboka jsem se nadechla a zaklepala na dveře.

„Vstupte.“

Vešla jsem do teple osvětleného prostoru. Konferenční místnost byla obrovská a jednu zeď zabírala od podlahy až po strop okna, která skýtala překrásný výhled na panorama města od osmnáctého poschodí výš. Obloha venku potemněla soumrakem a mrakodrapy vroubily horizont flíčky osvětlených oken. Ve středu místnosti stál velký těžký dřevěný konferenční stůl a z jeho čela na mě hleděl pan Ryan.

Seděl tam, sako od obleku přehozené přes židli za zády, vázanku povolenou, rukávy sněhobílé košile srolované k loktům a bradu podepřenou o věžičku z prstů. Zavrtal se do mě očima, ale neříkal nic.

„Omlouvám se, pane Ryane,“ spustila jsem hlasem, který se ještě chvěl zadýcháním. „Ta záležitost s tiskem trvala –“ Zarazila jsem se. Omluvy by mi v mé situaci nepomohly. A kromě toho jsem mu nehodlala dovolit, aby mi něco dával za vinu. Tohle jsem nemohla nijak ovlivnit. Ať mi klidně políbí prdel. Vyzbrojená nově nalezenou odvahou jsem zvedla bradu a došla k místu, kde seděl.

Aniž bych mu pohlédla do očí, urovnala jsem svoje papíry a kopii prezentace položila na stůl před nás. „Připravený, můžu začít?“

Nahlas nic neřekl, jen se mi očima snažil provrtat tu odhodlanou fasádu. Bylo by to daleko snazší, kdyby nevypadal tak skvěle. Nakonec ukázal na materiály před sebou a pobídl mě, abych pokračovala.

Odkašlala jsem si a zahájila prezentaci. Zatímco jsem procházela různé aspekty návrhu, mlčel a hleděl přímo do své kopie. Proč byl tak klidný? S jeho zvraty nálad jsem se srovnat dokázala. Ale tohle záhadné ticho? Dost mě to vyvádělo z míry.

Zrovna jsem se nakláněla nad stolem a ukazovala mu sadu grafů, když se to stalo.

„Jejich časový harmonogram pro první fázi je trochu ambi –“ Najednou jsem v půlce věty umlkla, dech se mi úplně zarazil v hrdle. Jeho ruka se mi jemně přitiskla na spodní část zad a klouzala dolů, až se usadila na křivce mého zadku. Za celých devět měsíců, co jsem pro něj pracovala, se mě nikdy záměrně nedotkl.

Tohle ovšem rozhodně záměrné bylo.

Žár jeho ruky se mi propaloval skrz sukni až do kůže. Každý sval mého těla se napínal a měla jsem pocit, jako by se mi rozpouštěly vnitřnosti. Co to sakra dělá? Mozek na mě ječel, abych tu jeho ruku okamžitě odstrčila, abych mu řekla, ať už se mě nikdy víc nedotýká, jenže tělo mělo na věc poněkud jiný názor. Bradavky mi ztvrdly a já v reakci na to pevně zaťala zuby. Zrádcovské bradavky.

Srdce v hrudi se mi prudce rozbušilo. Uplynulo přinejmenším půl minuty a ani jeden z nás nic neřekl, jen jeho laskající ruka se zvolna posouvala dolů k mému stehnu. Náš dech a tlumený hluk města pod námi byly jediné zvuky, které zaznívaly v nehybném vzduchu konferenční místnosti.

„Otočte se, slečno Millsová.“ Jeho naléhavý hlas prolomil to ticho a já s očima upřenýma před sebe narovnala záda. Zatímco jsem se pomalu obracela, přejížděla mi jeho ruka kolem těla a klouzala k mému boku. Cítila jsem, jak se jeho dlaň táhne od konečků prstů na zadku až do místa, kde se mi jeho palec tiskne na měkkou kůži před kyčelní kostí. Sklonila jsem hlavu a podívala se mu do očí, které mi můj pohled pátravě oplácely.

Všimla jsem si, jak se mu zvedá a klesá hrudník, každý nádech byl o něco hlubší než ten předchozí. V ostře řezané čelisti mu zacukal sval, když se jeho palec začal pohybovat a pomalu klouzal nahoru dolů, aniž by ze mě třeba jen na okamžik spustil oči. Čekal, že ho zastavím; měla jsem spoustu času ho odstrčit nebo se jednoduše obrátit a odejít. Jenže jsem napřed potřebovala roztřídit příliš mnoho vlastních pocitů, než jsem vůbec mohla nějak zareagovat. Nikdy dřív jsem tohle neprožila a rozhodně by mě nikdy nenapadlo, že bych tohle mohla cítit právě k němu. Chtělo se mi vrazit mu facku, a pak si ho zase přitáhnout za košili a přejet mu jazykem po krku.

„Na co myslíte?“ zašeptal, pohled tak nějak posměšný i dychtivý současně.

„Na to se pořád snažím přijít.“

S očima stále upřenýma na mě začal klouzat rukou níž. Jeho prsty mi sjely po stehně k lemu sukně. Zvedl ji a konečky prstů přejížděl po sponce podvazkového pásu a krajkovém lemu punčochy. Prostředníkem vklouzl pod jemnou tkaninu a zlehka ji stáhl dolů. Ostře jsem nasála vzduch; najednou jsem měla pocit, jako bych se celá postupně rozpouštěla.

Jak jsem mohla dopustit, aby moje tělo reagovalo takhle? Pořád jsem měla sto chutí mu vrazit facku, ale právě teď jsem si ještě víc než to přála, aby pokračoval. Mezi nohama mi zvolna narůstala tíživá bolest. Dospěl až k okraji mých kalhotek a vklouzl prsty pod látku. Cítila jsem, jak mi klouže po kůži a zlehka se dotýká poštěváčku. A pak do mě vrazil prst a já se zakousla do rtu v neúspěšném pokusu potlačit zasténání. Když jsem k němu zvedla hlavu, všimla jsem si, že mu na čele vystoupily kapičky potu.

„Do prdele,“ zachrčel tiše. „Vy jste vlhká.“ Zavřel oči a já měla najednou pocit, že vybojovává stejnou vnitřní bitvu jako já. Sklouzla jsem pohledem do jeho klína a všimla si, že mu tam cosi vzdouvá hladkou látku kalhot. Aniž by otevřel oči, vytáhl prst zase ven a pevně sevřel tenký materiál mých kalhotek v ruce. Celý se třásl, když ke mně zvedl hlavu, a v jeho výrazu byl jasně patrný vztek. A pak ty kalhotky jediným rychlým pohybem roztrhl a zvuk povolující tkaniny se ozvěnou rozezněl v tichu.

Hrubě mě popadl za boky, vyzvedl mě před sebe na studený stůl a roztáhl mi nohy. Bezděčně jsem zasténala, když se jeho prsty vrátily, sklouzly mi po kůži mezi nohama a znovu se vtlačily do mě. Z celého srdce jsem toho chlapa nesnášela, jenže moje tělo mě zrazovalo; zoufale jsem toužila, aby v tom, co dělal, pokračoval. Šlo mu to zatraceně dobře. Žádné takové ty něžné milující doteky, na které jsem byla zvyklá. Tenhle chlap vždycky dostal, co chtěl, a v tuhle chvíli jsem to podle všeho byla já. Hlava mi přepadla na stranu, zapřela jsem se dozadu o lokty a cítila, jak se rychle blíží orgasmus.

A pak jsem ke svému absolutnímu zděšení zcela vážně zakňourala: „Ano, ještě.“

Zarazil se, vytáhl prsty ven a sevřel je před sebou v pěst. Zvedla jsem se do sedu, popadla ho za tu jeho hedvábnou kravatu a drsně si přitáhla jeho ústa ke svým. Jeho rty chutnaly stejně dokonale, jako vypadaly, byly pevné a hladké. Nikdy dřív mě nelíbal nikdo, kdo by tak bravurně znal každičký úhel, prohlubeň a dráždivý pohyb, že jsem kvůli tomu málem přicházela o rozum.

Skousla jsem jeho spodní ret a moje ruce se mu zatím rychle propracovaly k poklopci a začaly vyškubávat pásek z poutek. „Ve vašem vlastním zájmu doufám, že jste připravený dotáhnout do konce, co jste začal.“

Z hlubin jeho hrdla vyrazilo jakési tiché vzteklé zachrčení. Chytil mě oběma rukama za halenku a prudce za ni trhnul, až se stříbrné knoflíčky rozlétly po dlouhém konferenčním stole.

Vyjel mi dlaněmi nahoru přes žebra až k ňadrům a začal palci přejíždět tam a zpátky po vztyčených bradavkách. Svůj temný pohled přitom celou dobu upíral na můj obličej. Ruce měl velké a hrubé, že to skoro až bolelo, ale já se namísto abych ucukla nebo se odtáhla, tiskla k jeho dlaním, chtěla jsem víc, a chtěla jsem to drsnější.

A pak zachrčel a stisk jeho prstů zesílil. Napadlo mě, že mi nejspíš udělá modřinu, a na jeden šílený okamžik jsem dokonce zadoufala, že se to stane. Hrozně jsem toužila si tenhle pocit zapamatovat, abych s naprostou jistotou věděla, co mé tělo vlastně chce, pokud se zbaví všech zábran.

Naklonil se těsně ke mně, zlehka mě kousnul do ramene a zašeptal: „Vy potvoro provokatérská.“

S pocitem, že se snad ani nemůžu dostat dost blízko k němu, jsem urychlila práci na jeho zipu a stáhla mu kalhoty i boxerky až na podlahu. Tvrdě jsem sevřela jeho penis, až jsem v dlani cítila, jak pulzuje.

To, jak zasyčel moje příjmení – „Millsová“ – by ve mně mělo spíš probudit záchvat vzteku, ale v tu chvíli jsem cítila jen jedinou věc: čirý, nefalšovaný chtíč. Hrubě mi vykasal sukni nad stehna a zatlačil mě zpátky na konferenční stůl. Než jsem stihla pronést jediné slovo, sevřel mi kotníky, popadl svého ptáka, přistoupil o krok blíž a vrazil ho hluboko do mě.

Ani jsem se nestačila zděsit nad hlasitým stenem, který mi vyrazil z hrdla – nic tak úžasného jsem v životě nezažila.

„Jaké to je?“ zasykl skrz sevřené zuby, zatímco jeho boky pleskavě narážely o má stehna a posouvaly ho hluboko dovnitř. „Takhle vás nikdo ještě nikdy neošukal, co? Nechovala byste se jako taková mrcha, kdyby vás někdo pořádně opíchal.“

Kdo si sakra myslí, že je? A proč mě kruci tolik vytáčí, že má pravdu? Nikdy jsem neměla sex nikde jinde než na posteli a nikdy to nebylo takovéhle.

„Už jsem zažila lepší,“ popíchla jsem ho.

Zasmál se a byl to tichý, posměšný smích. „Podívejte se na mě.“

„Ne.“

Vytáhl ho právě ve chvíli, kdy už jsem se skoro udělala. Napřed jsem si myslela, že se mě opravdu chystá prostě nechat být, dokud mě nepopadl za ruce, trhnutím mě nezvedl ze stolu a nepřitiskl mi rty na rty, jazyk na jazyk.

„Podívejte se na mě,“ řekl znovu. A v tu chvíli, když už jsem ho neměla v sobě, jsem to konečně dokázala. Pomalu přivřel oči, dlouhé tmavé řasy se mi otřely o tváře, a pak řekl: „Poproste mě, abych to dotáhl do konce.“

Jeho tón byl přímo odporný. Znělo to skoro jako otázka, ale jeho slova byla stejná jako on – skrznaskrz zparchantělá. Fakticky jsem chtěla, aby mě udělal. Víc než co jiného. Jenže bych snad radši umřela, než abych ho kdy o něco takového požádala.

Oplatila jsem mu jeho upřený pohled a ztišila hlas. „Jste hajzl, pane Ryane.“

Z jeho úsměvu jsem poznala, že ať už ode mne potřeboval cokoli, dosáhl toho. Měla jsem sto chutí vrazit mu kolena do koulí, jenže pak už bych od něj nikdy nedostala to, po čem jsem skutečně toužila.

„Řekněte prosím, slečno Millsová.“

„Jděte, prosím, do prdele.“

Další věc, kterou jsem ucítila, bylo chladné sklo na mých ňadrech a ten prudký kontrast teploty mezi sklem a jeho kůží mi z hrdla vyloudil sten. Byla jsem jako v ohni; každičký kousek mého těla toužil po jeho hrubých dotecích.

„Aspoň že jste zásadová,“ zavrčel mi do ucha, kousl mě do ramene a pak mě kopl do chodidla. „Roztáhněte nohy.“

Dala jsem nohy od sebe a on si bez váhání přitáhl moje boky k sobě, chytil ptáka do ruky a vrazil ho do mě.

„Líbí se vám, jak to studí?“

„Ano.“

„Vy potměšilá malá couro. Líbí se vám, když na vás při tom někdo kouká, co?“ zamumlal a sevřel můj ušní lalůček v zubech. „Rajcuje vás, že celému Chicagu stačí zvednout hlavu a uvidí, jak vás tu píchám a vy si užíváte každou minutu s těma pěknýma kozama přimáčklýma na sklo.“

„Přestaňte mluvit, kazíte to.“ Akorát že to nebyla pravda. Ani zdaleka. Jeho chraplavý hlas se mnou dělal příšerné věci.

Jenže on se mi jenom zasmál do ucha a nejspíš si všiml, jak jsem se při tom zvuku zachvěla. „Chcete, aby viděli, jak se uděláte?“

Namísto odpovědi jsem jenom zasténala, neschopná zformulovat jediné slovo, zatímco on mě s každým dalším přiražením mačkal víc a víc na to okenní sklo.

„Řekněte to. Chcete se udělat, slečno Millsová? Odpovězte, nebo toho nechám a donutím vás, abyste mi ho namísto toho vykouřila,“ zasyčel a přitom pronikal stále hlouběji a hlouběji do mého těla.

Ta moje část, která ho nenáviděla, se rozplývala jako cukr na jazyku, zatímco ta část, která dychtivě toužila po všem, co mi dával, narůstala, horká a žádoucí.

„Stačí když to řeknete.“ Naklonil se blíž, vtáhl můj ušní lalůček mezi své rty a pak se do něj ostře zakousl. „Slibuju, že vám to dám.“

„Prosím,“ řekla jsem a zavřela oči, abych z mysli vypudila všechno ostatní a vnímala jen jeho. „Prosím. Ano.“

Natáhl ruce dopředu a začal mi dokonale vyváženými pohyby, v dokonalém rytmu přejíždět konečky prstů po klitorisu. Cítila jsem, jak se mi usmívá do zátylku, a když otevřel ústa a přitiskl své zuby na mou kůži, byla jsem hotová. Teplo se mi rozlilo páteří, podél boků a mezi nohama a smýklo se mnou dozadu proti němu. Rukama jsem udeřila do skla, celé tělo se mi otřásalo orgasmem, který mne zaplavoval tak prudce, až jsem lapala po dechu. Když to konečně opadlo, odtáhl se, obrátil mě tváří k sobě, sklonil hlavu a začal mě líbat na krk, na bradu, na spodní ret.

„Řekněte děkuji,“ zašeptal.

Zajela jsem mu rukama do vlasů a hrubě za ně zatáhla v naději, že se mi z něj podaří vydolovat nějakou reakci. Chtěla jsem vědět, jestli to má pod kontrolou, nebo se v tom topí. Co to děláme?

Zasténal, poddal se mým rukám a se ztopořeným penisem přitisknutým na mé břicho mi zasypal krk polibky. „A teď udělejte dobře vy mně.“

Vyprostila jsem jednu ruku, natáhla ji dolů k jeho ptákovi a začala ho hladit. Byl těžký a dlouhý a dokonale mi padl do dlaně. Měla jsem sto chutí mu to říct, ale to radši ať zcepením, než bych mu kdy prozradila, jak úžasný je na omak. Namísto toho jsem se odtáhla od jeho rtů a zadívala se na něj zpod přivřených víček.

„Postarám se, aby vám ztvrdl tak, že zapomenete na to, že jste ten největší hajzl na světě,“ zamumlala jsem, sklouzla zády po skle a pak pomalu vtáhla celého jeho ptáka až dozadu do krku. Ztuhl a z úst mu vyšel hluboký sten. Když jsem zvedla hlavu, opíral se dlaněmi a čelem o sklo, oči pevně zavřené. Působil zranitelně a v tom svém odevzdání vypadal nádherně.

Jenže on nebyl zranitelný. Byl to ten největší kretén na téhle planetě a já tady před ním klečím na kolenou. Tak to teda do prdele rozhodně ne.

Takže místo abych mu dala to, po čem, jak jsem dobře věděla, toužil, zvedla jsem se, stáhla si sukni zase dolů a pohlédla mu do očí. Teď už to bylo snazší, když se mě nedotýkal a nenutil mě cítit věci, na které neměl právo.

Vteřiny odtikávaly a ani jeden z nás neuhnul očima.

„Co si kurva myslíte, že děláte?“ zachroptěl. „Na kolena a otevřete pusu.“

„To ani náhodou.“

Přitáhla jsem si rozepnutou halenku k tělu a s tichou modlitbou, aby mě moje roztřesené nohy nezradily, odkráčela z místnosti.

Ve své kanceláři jsem popadla ze stolu kabelku, hodila na sebe sako a zoufale se pokusila rozechvělými prsty pozapínat knoflíky. Pan Ryan zatím nedorazil, a když jsem utíkala k výtahu, modlila jsem se k bohu, abych se tam dostala dřív, než mu budu muset znovu pohlédnout do tváře.

Nedovolila jsem si dokonce ani pomyslet na to, co se stalo, dokud odtamtud nebudu pryč. Dopustila jsem, aby mě opíchal, aby mi dopřál ten nejúžasnější orgasmus za celý můj život, a pak ho nechala s kalhotama u kotníků ve společnosti konferenčního stolu v tom nejotřesnějším stavu nadrženosti, o jakém kdy lidstvo slyšelo. Kdyby tohle byl život někoho jiného, s chutí bych si s ním teď na oslavu plácla. Velká škoda, že nebyl.

Do prdele.

Dveře se otevřely, já vstoupila dovnitř, rychle stiskla tlačítko a pak už jen sledovala, jak se odpočítávají jednotlivá podlaží. Jakmile sjel výtah do vestibulu, vyrazila jsem ven a rozběhla se chodbou. Krátce jsem zaslechla chlapa z ochranky, jak říká něco o přesčasech, ale jen jsem mu zamávala a proběhla kolem.

S každým dalším krokem mi bolestný tlak mezi nohama připomínal události poslední hodiny. Když jsem dorazila ke svému autu, odemkla jsem ho dálkovým ovládáním, otevřela dvířka a zhroutila se do bezpečí koženého sedadla. Podívala jsem se na sebe do zpětného zrcátka.

Co to krucinál bylo?

.

Dva

Prokrista. Jsem tak kurevsky nadržený.

Zírám na strop od té doby, co jsem se před třiceti minutami probudil. Mozek: totální maglajz. Pták: tvrdý.

No dobře, už zase tvrdý.

Zamračil jsem se na ten strop. Bylo úplně jedno, kolikrát jsem si ho vyhonil od chvíle, co ode mě včera večer utekla, stejně se zdálo, že to nikdy nepřejde. A i když jsem myslel, že to ani není možné, bylo to ještě horší než v těch stovkách případů předtím, kdy jsem se takhle probudil. Protože tentokrát jsem věděl, co mi chybí. A ona mě ani neudělala.

Devět měsíců. Devět zasraných měsíců ranního ztopoření, masturbace a nekonečného fantazírování o někom, koho jsem vlastně ani nechtěl. No, tohle nebyla tak docela pravda. Chtěl jsem ji. Chtěl jsem ji víc než kteroukoli jinou ženu, co jsem kdy potkal. Velký problém ovšem spočíval v tom, že jsem ji současně nenáviděl.

A ona mě nenáviděla taky. Tím myslím opravdu nenáviděla. Za celých jednatřicet let mého života jsem nikdy nepotkal nikoho, kdo by mě provokoval tolik jako slečna Millsová.

Jen při vzpomínce na její jméno mi zaškubalo v péru. Hnusný zrádce. Zadíval jsem se dolů do míst, kde mi zvedal přikrývku. To právě tenhle pitomý přívěšek mě do těchhle sraček vůbec dostal. Přejel jsem si rukama po obličeji a posadil se.

Proč jsem ho jednoduše nedokázal udržet v kalhotách? Dařilo se mi to skoro rok. A fungovalo to. Držel jsem si odstup, buzeroval ji, sakra, dokonce i já si musím přiznat, že jsem se choval jako bastard. A pak jsem to normálně podělal. Stačil k tomu jediný okamžik, kdy jsem seděl v té ztichlé místnosti, obklopený její vůní a s tím jejím zadkem v té zatracené sukni přímo před obličejem. Prostě jsem ujel.

Skálopevně jsem věřil, že kdybych ji dostal, třeba jen jednou, přineslo by mi to zklamání a ta touha by zmizela. Konečně bych došel trochy klidu. Jenže namísto toho ležím tady ve své posteli a ptáka mám tvrdého, jako bych se neudělal už celé týdny. Podíval jsem se na budík a byly teprve čtyři.

Dal jsem si rychlou sprchu a pořádně se vydrhnul, jako bych chtěl odstranit i tu sebenepatrnější stopu po ní, která mi snad na těle po včerejší noci zůstala. Tohle přestane, tohle musí přestat. Bennett Ryan se nikdy nechová jako nějaký nadržený puberťák, a rozhodně by ho nenapadlo spát s někým z vlastní kanceláře. Poslední, co jsem potřeboval, byla neodbytná ženská, která by všecko zničila. Nemohl jsem slečně Millsové dovolit, aby mě takhle ovládla.

Všechno bývalo o tolik lepší, než jsem zjistil, co mi chybí. Protože i když to předtím bylo už tak dost děsné, teď jsem si připadal ještě milionkrát hůř.

Zrovna jsem mířil do své kanceláře, když vstoupila dovnitř. Podle toho, jak včera v noci odešla, totiž prakticky prosprintovala, dveřmi, jsem si spočítal, že na mě čeká jeden ze dvou možných scénářů. Za prvé, bude na mě dělat oči a myslet si, že ta minulá noc něco znamenala nebo že mezi námi něco je. Nebo za druhé, mi udělá ze života peklo.

Kdyby se rozneslo, co jsme prováděli, nejenom že bych přišel o práci, ale taky bych ztratil všechno, na čem jsem celý život dřel. A přece, i když jsem ji tak hrozně nenáviděl, nedokázal jsem si představit, že by udělala něco takového. Pokud jsem o ní vůbec něco zjistil, pak to, že je spolehlivá a loajální. Možná to byla protivná semetrika, ale nemyslím, že by mě předhodila lvům. Pracovala pro Ryan Media Group od vysoké a z jakéhosi důvodu byla považována za cennou součást společnosti. Teď už jí zbývalo jen několik měsíců, než získá MBA, a pak si bude moct po libosti vybrat budoucí zaměstnání. Tohle by v žádném případě neohrozila.

Jenže ona mě k mému úžasu naprosto ignorovala. Vešla do kanceláře v trenčkotu po kolena, který zakrýval všechno, co měla pod ním, ale zato se mu fantastickým způsobem dařilo předvádět ty její úžasné nohy.

Ale do prčic… pokud má na sobě tyhle boty, je tu slušná šance… Ne, ty šaty ne. Prosím, pro lásku boží, ty šaty ne. Věděl jsem s jistotou, že na takovou kalamitu nemám dneska rozhodně dost silné vůle.

Zamračil jsem se na ni, když si věšela kabát do skříně a sedala ke stolu.

No to mě poser, ta ženská je fakticky ta největší provokatérka na celém světě.

Byly to ty bílé šaty. Hluboký výstřih zdůrazňoval měkkou hebkou pleť jejího krku a klíčních kostí a bílá látka dokonale přiléhala k překrásným ňadrům. Ty šaty byly hotovým prokletím mé existence, nebem i peklem zabalenými do jediného úchvatného balíčku.

Jejich lem jí spadal těsně pod kolena, a byl to ten nejvíc sexy hadřík, co jsem kdy viděl. Ty šaty nepůsobily v žádném ohledu provokativně, ale na jejich střihu a na té zpropadené bělobě bylo něco, z čeho mi prakticky celý den tvrdnul. A když si je oblékla, vždycky nosila vlasy rozpuštěné. Jedna z mých často se vracejících fantazií spočívala v tom, jak jí vytahám z vlasů všecky ty zatracené vlásenky a pak ji popadnu za pačesy a pořádně ji ojedu.

Bože, jak ta mě dokázala rozfajrovat.

Jelikož mě stále nebrala na vědomí, otočil jsem se, vřítil se do své kanceláře a práskl za sebou dveřmi. Proč na mě pořád takhle působí? Nikdy dřív mě nikdo a nic nedokázal rozptýlit od práce a já ji nenáviděl za to, že je první.

Jenže kdesi v hloubi duše jsem si pořád vychutnával tu vzpomínku na její vítězný výraz, když se obrátila a nechala mě tam, hekajícího a prakticky prosícího, aby mi ho vykouřila. Ta holka měla páteř z oceli.

Kousl jsem se do rtu, abych zaplašil úsměv, a raději se zaměřil na to, jak moc ji nenávidím.

Práce. Měl bych se jednoduše soustředit na práci a přestat na ni myslet. Přistoupil jsem ke stolu, posadil se a pokusil přesměrovat svou pozornost k čemukoli jinému než ke vzpomínkám na to, jak báječný to byl pocit, když mi ty úžasné rty včera večer svíraly přirození.

Tohle nikam nevede, Bennette.

Otevřel jsem svůj laptop, abych si zkontroloval program na dnešní den. Můj program… do hajzlu. Ta mrcha měla aktualizovanou verzi ve svém počítači. Doufejme, že dneska dopoledne žádnou schůzku nezmeškám, protože se nehodlám obracet na Ledovou královnu, pokud to nebude absolutně nutné.

Zrovna jsem si procházel tabulky, když se ozvalo zaklepání na dveře. „Vstupte,“ zvolal jsem. O stůl mi práskla bílá obálka. Když jsem zvedl hlavu, spatřil jsem před sebou slečnu Millsovou, která na mě upřeně hleděla se vzpurně nakrčeným obočím. Bez jediného slůvka vysvětlení se otočila a z kanceláře zase odešla.

Chvíli jsem se na tu obálku v panice mračil. Nejspíš je to oficiální dopis, ve kterém detailně popisuje moje chování a oznamuje, že má v úmyslu podat žalobu kvůli sexuálnímu obtěžování. Očekával jsem firemní hlavičku a její nadrápaný podpis na dolním okraji stránky.

Co jsem ovšem nečekal, byla účtenka z internetového obchodu s oděvy… uhrazená firemní kreditkou. Vystřelil jsem ze židle a vyběhl z kanceláře za ní. Právě mířila ke schodišti. Dobrá. Nacházeli jsme se na osmnáctém podlaží a nikdo, možná kromě nás dvou, ty schody jaktěživo nepoužíval. Mohl jsem na ni klidně řvát, jak jsem chtěl, a nikdo se nic nedozví.

Když se dveře s těžkým zaduněním zavřely, spatřil jsem ji kousek před sebou, jak míří dolů po schodech a klapot jejích podpatků se hlasitě rozléhá.

„Kam si sakra myslíte, že jdete, slečno Millsová?“

Kráčela dál, aniž by se po mně ohlédla. „Došla nám káva,“ zasykla. „Takže coby vaše kancelářská síla pro ni jdu dolů do kavárny na čtrnáctém patře. Přece nemůžu dopustit, abyste přišel o svoji pravidelnou dávku kofeinu.“

Jak může být někdo tak sexy taková kráva? Dostihl jsem ji na odpočívadle mezi patry, popadl ji za ruku a přitlačil ke zdi. Pohrdavě přivřela oči a se zasyknutím zaťala zuby. Zamával jsem jí tou účtenkou před obličejem a zamračil se na ni. „Co má tohle znamenat?“

Potřásla hlavou. „Víte, na to, že ze sebe pořád děláte ohromného všeználka, občas působíte jako pěkný pitomec. Jako co to vypadá? Je to účtenka.“

„To vidím,“ zavrčel jsem skrz zuby a zmačkal papír v zaťaté pěsti. Jeho ostrý konec jsem jí zabodl do jemné kůže těsně nad ňadry a vzápětí jsem ucítil, jak mi v ptákovi zacukalo, když zalapala po dechu a rozšířily se jí zorničky. „Proč nakupujete oblečení na kreditní kartu naší společnosti?“

„Nějaký darebák mi roztrhl blůzu.“ Pokrčila rameny a pak naklonila obličej blíž ke mně a zašeptala: „A taky kalhotky.“

A do prdele.

Zhluboka jsem nosem natáhl vzduch, hodil papír na podlahu a sklonil se k ní. Přitiskl jsem své rty na její, zabořil jí prsty do vlasů a přimáčkl ji ke zdi. Můj pták, tisknoucí se na její břicho, zapulzoval, když jsem ucítil, jak její ruka napodobila tu moji, popadla mě za vlasy a hrubě je sevřela v dlani.

Vykasal jsem jí šaty přes stehna a zasténal jí do úst, když moje prsty znovu nalezly krajkový lem punčoch na stehnech. Dělala to, aby mě mučila, určitě. Cítil jsem, jak mi jazykem přejíždí po rtech, zatímco jsem konečky prstů hladil teplou a vlhkou látku jejích kalhotek. Pevně jsem je sevřel v prstech a hrubě za ně trhnul.

„Poznamenejte si, abych pak objednal ještě jedny,“ zasykl jsem a pronikl jazykem mezi její rty.

Z hrdla jí vyrazil hluboký sten, když jsem do ní vrazil dva prsty. Pokud to vůbec bylo možné, byla snad ještě vlhčí než včera večer. Tahle situace začíná být zatraceně vážná. Zalapala po dechu a prudce se odtrhla od mých rtů, zatímco jsem ji tvrdě ojížděl těmi prsty a palcem současně horečnatě kroužil kolem jejího poštěváčku.

„Vytáhněte ptáka,“ řekla. „Potřebuju ho cítit v sobě. Hned.“

Přimhouřil jsem oči ve snaze zakrýt, jaký účinek na mě její slova měla.

„Řekněte prosím, slečno Millsová.“

„Hned,“ prohlásila o něco naléhavěji.

„Copak, je z vás teď velká šéfka?“

Věnovala mi pohled, ze kterého by slabší povaze zvadlo péro, a já se proti vlastní vůli rozesmál. Millsová si dovede stát za svým. „Máte štěstí, že jsem zrovna ve velkorysém rozpoložení.“

Rychle jsem se vypořádal s páskem a kalhotami a pak jsem ji nadzvedl a tvrdě do ní pronikl. Prokrista, to byl úžasný pocit. Nic lepšího jsem nezažil. Pomohlo mi to vysvětlit, proč ji pořád nedokážu dostat z hlavy, a jakýsi tichý hlásek mi napovídal, že tohohle se nejspíš nikdy nenabažím.

„Sakra,“ zamumlal jsem.

Vyjekla, začala přerývaně oddechovat a já ucítil, jak se kolem mě svírá. Pak se mi přes sako zakousla do ramene a obtočila mi nohu kolem těla, zatímco já ji začal tvrdě a rychle přirážet ke zdi. Na schodiště mohl každou chvíli někdo vstoupit a přistihnout mě, jak ji tu píchám, ale mně to snad ani nemohlo být víc jedno. Potřeboval jsem ji jednou provždy dostat z hlavy.

Zvedla tvář z mého ramene, zlehka mě kousla do krku a pokračovala výš, až nakonec sevřela mezi zuby můj spodní ret.

„Už budu,“ zachroptěla a zesílila stisk své nohy, aby mě vtáhla hloub do sebe. „Už jsem blízko.“

Skvělé.

Zabořil jsem jí obličej do krku a vlasů, abych ztlumil sten, když jsem se tvrdě a zprudka udělal, a pevně jsem sevřel její zadeček v dlaních. A pak jsem ho z ní bez dalších průtahů vytáhl a postavil ji na nejisté nohy.

Zůstala na mě koukat s otevřenou pusou, ve tváři pobouřený výraz. Na schodiště se sneslo olověné ticho.

„Vážně?“ řekla a hlasitě vydechla. Hlava jí s temným zaduněním dopadla na stěnu.

„Díky, bylo to fantastické.“ Kalhoty jsem našel dole u kolen.

„Jste hajzl.“

„O tom už jste se zmínila,“ zamumlal jsem s pohledem upřeným dolů, zatímco jsem si zatahoval zip.

Když jsem k ní znovu zvedl hlavu, urovnávala si šaty, ale pořád vypadala božsky neupraveně, a jedna moje část pocítila bolestnou touhu natáhnout k ní ruku, hladit její tělo, dovést ji k orgasmu. Jenže větší část mého já si vychutnávala tu neukojenou zlobu v jejích očích. „Co kdo zaseje, to taky sklidí, jak se říká.“

„Velká škoda, že jste takový děsný šmejd,“ odvětila suše. Obrátila se a znovu vykročila dolů po schodech, ale pak se zprudka zastavila, otočila a pohlédla mi do očí. „A velké štěstí, že beru pilulky. Díky, že jste se zeptal, pitomče.“

Sledoval jsem, jak mi mizí z dohledu dole pod schody, a pak nabručeně vyrazil zpátky do své kanceláře. S hlasitým zasupěním jsem dopadl do židle, prohrábl si rukama vlasy a vytáhl z kapsy její zničené kalhotky. Chvíli jsem zíral na tu bílou hedvábnou látku, kterou jsem svíral v prstech, potom jsem otevřel zásuvku u stolu a hodil je dovnitř k těm z předchozí noci.

.

Tři

Jak jsem se sakra dostala z těch schodů dolů, aniž bych se zabila, to je něco mimo mé chápání. Vyběhla jsem odtamtud, jako by mi za patami hořelo, a nechala pana Ryana na schodišti samotného s pusou dokořán, pomuchlanými šaty a vlasy v takovém zmatku, že vypadal, jako by ho právě přepadli.

Kolem kavárny na čtrnáctém jsem se jen prohnala, a když jsem jediným skokem překonala poslední odpočívadlo – což nebyl v těch botách zrovna snadný výkon – prudce jsem rozrazila kovové dveře a s těžkým oddechováním se opřela o zeď.

Co se to právě stalo? Fakticky jsem před chvílí souložila na schodišti se svým šéfem? Zalapala jsem po dechu a ruce mi vylétly k ústům. Že bych ho k tomu vyprovokovala? Ach, Ježíši. Co je to se mnou, krucinál?

Jako omámená jsem se odlepila ode zdi a klopýtavě vystoupala pár pater k nejbližší toaletě. V rychlosti jsem nakoukla pod všechny dvířka, abych se ujistila, že jsou kabinky prázdné, a pak jsem zamkla hlavní dveře. Když jsem přistoupila k velkému zrcadlu, vyděšeně jsem sebou škubla. Vypadala jsem, jako by mě někdo prohnal pračkou a pověsil ven uschnout.

Moje vlasy byly hotový zlý sen. Všechny ty pečlivě načesané vlny se teď proměnily v divoce zcuchanou změť. Panu Ryanovi se očividně líbí, když si nechávám vlasy rozpuštěné. Tohle si budu muset zapamatovat.

Počkej. Cože? Odkud se tohle sakra vzalo? Nic podobného si rozhodně do paměti ukládat nehodlám. Uhodila jsem pěstí do pultíku a přistoupila blíž, abych obhlédla škody.

Rty jsem měla nateklé, mejkap rozmazaný; šaty byly vytahané a prakticky na mě visely, a navíc jsem už zase postrádala kalhotky.

Ten. Hnusnej. Sráč. Tyhle už byly druhé. Co s nima vůbec dělá?

„Ach bože!“ vyjekla jsem v záchvatu paniky. Neleží teď někde na hromádce v konferenční místnosti, že ne? Možná je sebral a zahodil? Měla bych se ho pro jistotu zeptat. Ale ne. Neposkytnu mu tu satisfakci, že bych třeba jen reagovala na tohle… tohle… co to vůbec bylo?

Potřásla jsem hlavou a rukama si přejela po obličeji. Bože, já to ale zvorala. Když jsem sem dneska ráno přišla, měla jsem plán. Chystala jsem se vejít do jeho kanceláře, hodit mu tu účtenku do jeho pěkného ksichtíku a říct mu, aby se šel vycpat. Jenže když on vypadal tak zatraceně sexy v tom tmavošedém obleku od Prady a s rozježenými vlasy, které připomínaly neonový nápis vyřvávající Udělej mě, a já zkrátka úplně ztratila schopnost logického uvažování. Žalostné. Co to na něm je, že se mi z toho mozek mění na kaši a vlhnou kalhotky?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Božský bastard.